Title: poč
Author: P

Renesance a humanismus

poč. 14. st. (v Itálii) – poč. 17. st.
 z fr. la renaissance (= znovuzrození), z lat. humanus (= lidský)
 vliv zámořských objevů ⇨ vzestup měšťanstva a měst, rozvoj věd společenských i přírodních (astronomické objevy – Koperník, Galileo , důkaz kulatosti Země), vynález knihtisku (Gutenberg ) – rychlejší předávání zkušeností a vědění; inkunabule – prvotisky (do r. 1500)
znaky:
	-	znovuzrození (obrození) antiky, návrat k antické kultuře jako vzoru
	-	nový ideál vzdělání: touha po pravdivém poznání člověka a pozemského života (proti středověkému poznávání boha a zájmu o posmrtný život); všestrannost poznání
	📫	kult smyslů a rozumu (proti kultu víry)
	📫	pocit sebevědomí jednotlivce (víra ve vlastní síly)
	📫	rozvoj literatur v národních jazycích (místo latiny)
	📫	v architektuře: vodorovné pravoúhlé linie, jónské sloupy, podloubí, kopule, v malířství: návrat k přírodě, objev perspektivy
	📫	mnohostrannost umělců: např. Michelangelo Buonarroti  – sochař, stavitel, malíř, básník; Leonardo da Vinci – malíř (Mona Lisa, Poslední večeře), vědec, vynálezce, konstruktér, teoretik umění
	📫	v popředí literatura nauková (životopisná, cestopisná, pedagogická), lyrika (city člověka), alegorie
  
1)Itálie:
už na přelomu 13. a 14. st.
 Dante Alighieri 
(1265–1321)– Florenťan; kritik doby, vyhnanec
– epická báseň Božská komedie
– 3 části: Peklo, Očistec, Ráj
– námět vychází z bible: putování autora = vzdělance třemi záhrobními říšemi = alegorická pouť člověka za spásou, poznáním, Bohem, světlem
– průvodci: Vergilius – symbol pozemského vědění, Beatrice – symbol nadpozemské dokonalosti (žena – anděl, zemřelá autorova milenka)
 –	forma: duchovní epos – příběh s bohatým dějem; hrdinou je sám básník; typická trojčlennost (33 zpěvy, tříveršové sloky – terciny)
–	renesanční znaky:
 	* trest za lidské viny
	* láska k antické vzdělanosti (autor se dovolává Homéra)
	* touha člověka (autora) po poznání
	* láska k vlasti (Florencii), touha po sjednocení Itálie
	* střetá se středověké myšlení (víra v posmrtný život, Vergilius nesmí jako pohan do  
        ráje, Odysseus potrestán za to, že chtěl poznávat) s novověkým (vliv antiky, motiv    
        lásky autora k Beatrici)
 
Giovanni Boccaccio (1313–1375) 
– zakladatel novodobé prózy
– soubor 100 novel Dekameron, zasazených do dějového rámce (rámcová próza): útěk 10 mladých lidí z Florencie před morem; cestou (10 dní) si vypravují příběhy
– forma: novela = kratší prozaický útvar s překvapivým obratem v závěru; nezabírá dlouhý časový úsek, omezený počet postav
– renesanční znaky:
 🖂 zcela světská témata (např. láska, nevěra)
  🖂 kritika soudobých mravů (je úsměvná, ironická) měšťanstva, duchovenstva, jejich chamtivosti, hlouposti ap.
  🖂 žena jako rovnocenný partner muže

Francesco Petrarca
 (1304–1374) – básník lásky a pozemského života
sbírka Sonety Lauře
renesanční znaky:
🖂 milostné verše věnované jedné ženě (× kurtoazní středověká lyrika)
🖂 skutečný, konkrétní milostný prožitek (radost i zklamání, štěstí i bolest)
🖂 forma: sonet (znělka) – lyrický žánr, má 14 veršů (4 + 4 + 3 + 3), pravidelný rým (kvarteta abba, abab, terceta různé variace), obsahově: 1. kvartet = teze, 2. kvartet = antiteze, terceta = syntéza, pointa
 – vliv na Kollára, Vrchlického, Machara, Nezvala
 
2)Francie: 15. – 16. st.
 Poezie:
 François Villon
 (1431 – po r. 1461)– 1. moderní evropský básník, lyrik; tulák, bohém, 1. prokletý básník (neochoten smířit se se soudobou společností, vyjadřuje nejistoty přechodné doby)
 básně Malý testament a Velký testament (závěť, odkaz)
	–	obraz vlastní bídy, kritika společnosti
	–	protikladnost vyjádření: (např. v básni Balada)
		marnost × touha po životě
		ctnost × pohrdání, otrlost
		vtipnost a výsměch × vážnost
		radost × zoufalství
	–	forma: francouzská (villonská) balada
	– lyrická báseň
	– 4 strofy (3 + poslání); 3 x 7 – 12 veršů, poslání 4 – 6 veršů
	– refrén
	– 2 – 3 rýmy
	–	vliv na Vrchlického, Nezvala, Mahena, písně Voskovce a Wericha
 
próza:
 François Rabelais 
(1494–1553) původně mnich a lékař; satirik, kritik zla a lidských chyb, humanista
satirický román – epopej Gargantua a Pantagruel (5 dílů)
– vyprávění o dvou obrech (otci a synovi) ⇨ groteskní nadsázka
– výsměch středověkým přežitkům, scholastické výchově, hlouposti a všemu, co brání člověku plně žít
– prosazuje svobodomyslné názory, zdravý rozum a optimismus (ideál renesančního života)
– vypravěčské umění (vtip, slovní hříčky) i filozofické úvahy
 
Pierre Ronsard 
(1524–1585) – autor formálně dokonalé milostné poezie podle antických vzorů

Michel de Montaigne
 (1533–1592) – tvůrce eseje = úvaha, stať o otázkách filozofických, vědeckých nebo uměleckých; na rozhraní vědeckého a uměleckého podání; autorova originalita ve zpracování
 
3)Španělsko:
16. a 17. st. – zlatý věk španělského písemnictví
 vrcholná velmoc, největší koloniální stát
 drama:
Lope de Vega (1562–1635) 
hra Fuente Ovejuna (Ovčí pramen – název vesnice)
	obraz odboje proti zvůli a útisku
	námět:	komtur Gomez zabit za své provinění,
			vesničané však přes mučení nevydali mstitele
  
próza:
pikareskní román Lazarillo z Tormesu (anonym)
	hrdinou je pícaro – šibal, šejdíř (vychytralý, podnikavý) jako průvodce společenských vyděděnců ⇨ kritika společnosti
 
Miguel de Cervantes y Saavedra 
(1547–1616) 
rytířský román Důmyslný rytíř Don Quijote de la Mancha (2 díly)
titulní hrdina – chudý venkovský šlechtic (hidalgo), čtenář rytířských románů, snílek (směšný, ale obdivuhodný svou obětavostí) ⇨ touží obnovit slávu potulného středověkého rytířstva (napravovat křivdy, prokazovat odvahu, šlechetnost ap.) = přežitek (nemožné nelze prosadit)
× zbrojnoš Sancho Panza – přízemní praktický venkovan, jedlík, má smysl pro realitu a dobré živobytí
význam: nejen satira na minulost, ale i na nedostatky tehdejší společnosti
vliv na Dyka, Vančuru aj.
 
4)Anglie. 14. a 16. st.
 poezie:
 Geoffrey Chaucer
 (asi 1340–1400) 
veršované Canterburské povídky – obraz soudobého anglického života
 
drama:
William Shakespeare 
(1564–1616)
 – světový dramatik, básník
autor asi 36 her a sbírky sonetů
historické hry (z dějin antických, anglických, francouzských, např. Julius Caesar, Jindřich VI., Richard III.)
komedie (např. Zkrocení zlé ženy, Sen noci svatojanské; zvláště energické, optimistické postavy žen)
 tragédie:
Hamlet, kralevic dánský
	– rozpornost hrdiny: touha uskutečnit ideály × pocit povinnosti potrestat zlo ⇨ touha po činu, ale nerozhodnost
	– úvahy o smyslu života, lidské existence; pochybnosti
 	”Jaké mistrovské dílo je člověk! Jak vznešený rozum!
	Jak omezený schopnostmi!”
 Othello
	– typ žárlivce a typ sobce (intrikána, kariéristy Jaga)
 Romeo a Julie
	– o nešťastné lásce dvou mladých lidí (spor Monteků a Kapuletů)
	– boj o právo člověka na život, lásku, samostatné určení osudu
 shakespearovské drama – znaky:
 neomezenost látky, času, místa
obraz pozemského života, kladných i záporných lidských vlastností (žárlivost, vášeň, přátelství, věrnost, touha po moci, majetku, nenávist ap.)
postavy žen (nepodřízené, samostatně rozhodující o svém životě) a lidové postavy (Juliina chůva, Falstaff)
příčinou renesanční tragédie je lidská vášeň nebo náhoda (ne osud jako v antickém dramatu, proti němuž je vzpoura marná)
komické prvky nejsou ostře odděleny od tragických
jazyk veršovaný se střídá s prózou (nejnižší vrstvy, komické postavy); lidový jazyk
vliv antického dramatu trvá, např. existence chóru (ale ve funkci úvodu do situace), motivy řeckého bájesloví
blankvers – nerýmovaný pětistopý jambický verš

5)Renesance a Humanismus v Čechách:
70. léta 15. st. – 20. léta 17. st.
renesance se v pravém slova smyslu neprosadila (vliv náboženské ideologie), pouze v knížkách lidového čtení, zábavné próze, např. Historie o bratru Janu Palečkovi
specifické znaky českého humanismu:
	snaha po rozšíření humanistické vzdělanosti
	vyrovnání se s kulturou jiných evropských zemí
	obsahově – převaha naukového charakteru literatury
	literatura pro měšťanstvo, zaměřená k životní praxi
	vliv latiny na rozkvět spisovné češtiny, význam knihtisku
náznaky už v době Karla IV. (přátelství s Petrarcou), plný rozvoj až v 15. a 16. st. (s reformačním hnutím)
2 linie:
	latinští humanisté, např. Jan z Rabštejna (Dialogus), Bohuslav Hasištejnský z Lobkovic (filozofická próza, ódy, elegie), Jan Campanus Vodňanský
	národní humanisté – píší česky (vzdělaní měšťané)

nauková literatura:
Viktorin Kornel ze Všehrd (Chrudim) 
překladatel a právník:
O právech, o súdiech i o dskách země české knihy devatery – jazyková dokonalost, počátky česky psané vědy
 cestopisy
 Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic (cesta do Benátek a Egypta)
 Václav Vratislav z Mitrovic  (cesta do Cařihradu)
 
kroniky:
 Václav Hájek z Libočan, Kronika česká – české dějiny do r. 1526; vypravěčské umění, ale historické nepřesnosti, zájem o pověsti, obliba u čtenářstva
 péče o jazyk a překlady
 
Jan Blahoslav
 (1523–1571) 
– znalec jazyka, mnohostranný vzdělanec, biskup jednoty bratrské
Filipika proti misomusům (nepřátelům vzdělání)
– obhajoba nutnosti vzdělání pro člověka, obrana kultury; filipika = výmluvná řeč s pádnými důkazy 
Gramatika česká – o jazykové kultuře a normě, doklad dokonalosti Blahoslavova projevu; doplněna sbírkou přísloví
Muzika
– hudební teorie (pro zpěváky a skladatele)
–Blahoslav sestavil Šamotulský kancionál (zpěvník bratrských písní)
– pečoval o bratrský archiv
– přeložil Nový zákon a tím dal podnět k překladu celé bible
 
 Bible kralická (1579–1594) – kolektivní dílo českých bratří; šestidílka – v Kralicích na Moravě, pak jednodílka; doklad vyspělosti českého knihtisku; vzor literárního jazyka – dokonalost, život, srozumitelnost
	dovršení jazykového vývoje v 16. st. (jakožto bibličtina používána na Slovensku)
 
”Zlatý věk” českého písemnictví – od 70. let 16. st. (doba veleslavínská) – rozvoj národní vzdělanosti a kultury za Rudolfa II.
 Jiří Melantrich z Aventina 
– tiskař a vydavatel
 
Daniel Adam z Veleslavína 
– slovníkář (troj- a čtyřjazyčné slovníky), nakladatel, tiskař, překladatel, autor Kalendáře historického, organizátor literárního života; jazyková vytříbenost
 
Podíl Slováků na rozvoji českého humanismu (studovali nebo působili v Čechách)
  
filozof a lékař Ján Jesenius  (popraven 1621 na Staroměstském náměstí pro účast ve stavovském povstání)
  
filolog Vavřinec Benedikt z Nedožier (1555–1615)
sudoval v Jihlavě a v Praze, pak správcem škol v českých městech (např. v Německém Brodě), od r. 1604 na pražské univerzitě, autor české gramatiky
  
dramatik Pavel Kyrmezer – hry s biblickými náměty (Komedie o bohatci a Lazarovi), obrazy soudobého měšťanského prostředí